Seda, et joonistamine on kõige alus, kinnitab ka Aet Alev-Kilg, kes on lõpetanud moekunstniku eriala, kuid avastanud Hollandis elades enda jaoks botaanilise kunsti võlud.
Aet Alev-Kilg räägib oma kogemustest: „Objekti tunnetamine läbi joonistamise annab täiesti teistmoodi elamuse kui kaamerasilma kaudu vilksamisi nähtu. Tuleb lihtsalt võtta aeg ja peatuda, vaadelda, tunnetada. Joonistamine on vaatlemine ja vaatlemine on õppimine. Loodusel on alati meile mingi lugu rääkida. Looduses leidub lõpmatult palju inspiratsiooni. Eesti keeleski on kaunid sõnad: loodus, loomulik, loomine. Üks hea võimalus loodust tunnetada on teha seda pliiatsi või pintsli abil. Taime detailide uurimine on iga kord nagu väike avastusretk. Mida rohkem vaatad, seda rohkem näed, kui palju on looduses imelisi vorme ja detaile, materjalidest ja värvitoonidest rääkimata.”
Isegi kui ma ei püüa jäädvustada taimi-vilju filigraanse täpsusega luubi või mikroskoobi abil, nagu seda nõuab tõeline botaaniline kunst, on looduse vaatlemine-joonistamine, olgu või lume alt tõmmatud ja tuppa toodud puulehe või lille pildi näol, rahustav ja õpetlik tegevus.
Nüüd tahan õpetajalt teada, kas joonistamisega võiks alustada ka küpsemas eas. Ja mida see meile annab?
Mariliis Ruttu sõnul sobibki joonistamine eriti hästi küpsemale eale, kui on olemas kannatlikkus, püsivus, enesedistsipliin.
„Joonistamine ei ole ainult füüsiline käeline tegevus, vaid ka ajutöö, vaimne tegevus. See on omamoodi meditatsioon, mis nõuab keskendumist tegevusele, kohalolekut praeguses hetkes. Joonistamisel hakkab tööle hoopis teine ajupoolkera kui mõtlemisel. Muremõtted lülituvad välja. Pealegi on ümbritseva vaatlemine puhas rõõm – kasvõi istud akna all, vaatad välja ja joonistad, mida näed! Ka bussiga sõites hakkad rohkem märkama inimesi ümberringi, nende näojooni või hoopis loodust akna taga. Näed, kui palju erinevaid toone on rohelisel, kollasel, punasel. Maailm muutub erksamaks ja värvilisemaks. Lisaks hoiab peenmotoorika töös lihaseid, käelist tegevust, mida vajame hambapesul, nööpide kinnipanemisel, rullide pähekeeramisel või meikimisel.”
Suvel võib istuda pargis või linnaväljakul ja joonistada! Uskuge, kindlasti astub keegi juurde, tunneb huvi ja nii tekib toredat suhtlustki, pistan vahele oma mõttekillu.
„Ja miks mitte tulla tundi koos lapselapsega! Laps saab ühe ülesande ja vanavanem teise! Aga eduelamuseks ehk siis iseendale rõõmu valmistamiseks tuleb teha südamega, pühenduda täielikult, lihtsalt niisama istudes ja kritseldades ei tule midagi. Aga kui õpilane püüab ja ei tule välja, siis järelikult selgitab õpetaja kehvasti. Nagu me teame, on paraku nii, et rallisõitjat ei saa tõepoolest igaühest, aga autojuhtimise õpivad enamasti kõik ära,” lisab kogemustega joonistamisõpetaja Mariliis Ruttu.